ОСОБЛИВОСТІ ФОРМУВАННЯ КОМПЛЕКСІВ МАРКЕТИНГУ НА РИНКУ ПОСІВНОГО МАТЕРІАЛУ
Складна економічна ситуація в Україні вимагає від постачальників ресурсів для сільського господарства перегляду маркетингових підходів щодо взаємодії з агровиробниками, у тому числі створення максимальної присутності на ринку та довгострокового впливу. Одним із способів досягнення цього є застосування найбільш сучасних підходів та інструментів маркетингу. Метою дослідження є узагальнення теоретико-методичних підходів щодо змісту та особливостей маркетингу в ринковій діяльності постачальників, виробників і дистриб’юторів на ринку посівного матеріалу. Встановлено, що сучасний розвиток маркетингу на ринку насіння характеризується поступовим переходом до маркетингу, орієнтованого на побудову взаємовигідних відносин між учасниками ринку. Адже маркетинг для сільськогосподарських підприємств охоплює не тільки продаж товарів і послуг; він включає сукупність заходів, що базуються на глибокому аналізі ринку, розвитку товарного асортименту, побудові ефективних каналів розподілу і просування. У статті розглянуто специфіку маркетингу на ринку посівного матеріалу, зокрема: товарну природу продукції, роль якості та сертифікації, структуру каналів збуту, підходи до ціноутворення, методи просування, вплив маркетингового середовища та сучасні тренди (цифровізація, простежуваність, стійкі господарські практики). Окреслено ключові виклики й рекомендації для підвищення ефективності маркетингових комплексів підприємств на ринку посівного матеріалу. Eлементи маркетингу-мікс можуть бути реалізовані з максимальною ефективністю на основі системного підходу з урахуванням конкретних факторів, що впливають на аграрний ринок України.
ДЕРЖАВНЕ РЕГУЛЮВАННЯ ІННОВАЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ПІДПРИЄМСТВ ХАРЧОВОЇ ПРОМИСЛОВОСТІ
У статті обгрунтовано, що інноваційна діяльність підприємств харчової промисловості є визначальним чинником їх стійкого розвитку та конкурентоспроможності на національному й міжнародному ринках, а державне регулювання інноваційної діяльності відіграє ключову роль у формуванні сприятливого середовища для модернізації виробництва, технологічного оновлення та стимулювання науково-дослідної активності. Окреслено проблеми, які заважають підвищенню ефективності державного регулювання інноваційної діяльності: недосконале законодавче регулювання; обмежене фінансування; складність процедур отримання підтримки; фрагментарність політик на центральному та регіональному рівнях; недостатня координація між науковими, виробничими та управлінськими структурами, що створюють перешкоди для повноцінної реалізації інноваційного потенціалу підприємств, а також визначено негативні наслідки на інноваційну діяльність від їх впливу. Запропоновано заходи та інструменти подолання проблем державного регулювання інноваційної діяльності підприємств харчової промисловості. Окреслено перспективні напрями державного регулювання інноваційної діяльності підприємств харчової промисловості: фінансове стимулювання, законодавче забезпечення, координація та управління, захист інтелектуальної власності, моніторинг та оцінка ефективності, цифровізація та технологічна інтеграція, повоєнне відновлення та стале виробництво. Обгрунтовано, що очікуваним результатом реалізації зазначених заходів є підвищення інвестиційної активності підприємств, прискорення впровадження інновацій, підвищення захищеності інноваційних проектів, ефективніше використання ресурсів та інтеграція харчової промисловості у міжнародні ринки. Дослідження показало необхідність застосування системних, інтегрованих підходів у процесі державного регулювання інноваційної діяльності, поєднання фінансових, нормативних, організаційних і технологічних інструментів, що дозволяє формувати сприятливе середовище для інноваційного розвитку підприємств харчової промисловості.
РОЗВИТОК КОМПЕТЕНЦІЙ ПЕРСОНАЛУ ЗА ДОПОМОГОЮ ІНФОРМАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ В УПРАВЛІННІ ТАЛАНТАМИ ПІДПРИЄМСТВА
У статті досліджуються компетенції персоналу, які є критично важливими для результативності діяльності підприємства в умовах сучасної економіки знань. Компетенцію визначено як інтегровану характеристику, що поєднує знання, навички, уміння, досвід, цінності та поведінкові риси, необхідні для ефективного виконання професійних завдань. Компетенції класифіковано на ключові, професійні, соціальні, цифрові та управлінські, при цьому цифрові компетенції забезпечують ефективне використання інформаційно-комунікаційних технологій у HR-процесах і прийняття управлінських рішень на основі даних. Компетенції формують основу системи управління талантами, забезпечуючи ефективний добір персоналу, оцінювання, планування кар’єри, підвищення рівня залученості та згуртованості команд, а також розроблення програм розвитку й систем мотивації з метою утримання працівників у компанії. Підходи до моделювання компетенцій включають функціональний, рольовий, поведінковий та модель «айсберга», яка розмежовує видимі знання й навички та приховані цінності й мотивацію. Цифрова трансформація посилює управління талантами завдяки впровадженню таких технологій, як електронне навчання, мікронавчання, HR-аналітика, системи штучного інтелекту, VR/AR-технології та гейміфікація, що забезпечує персоналізований розвиток, моніторинг навичок у реальному часі, виявлення розривів у компетенціях і прогнозування потреб у персоналі. Зазначені інструменти підвищують рівень залученості, ефективність навчання та стратегічну узгодженість. Серед ключових викликів визначено недостатній рівень цифрової грамотності, високі витрати на ІТ-рішення, опір корпоративної культури змінам та слабку інтеграцію аналітики навчання. Для подолання цих бар’єрів організаціям рекомендовано впроваджувати інтегровану систему управління талантами, що об’єднує різні цифрові інструменти, підвищувати цифрові компетенції менеджерів і HR-фахівців, застосовувати розширену аналітику для оцінювання компетенцій і формувати культуру безперервного навчання. Ефективне управління компетенціями сприяє підвищенню індивідуальної результативності, інноваційності, організаційної гнучкості та довгострокової конкурентоспроможності, що робить розвиток компетенцій стратегічною інвестицією у сталий успіх підприємств цифрової економіки.
РОЗВ’ЯЗАННЯ ТОРГОВЕЛЬНИХ КОНФЛІКТІВ ЗА УЧАСТІ СВІТОВОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ ТОРГІВЛІ
У статті здійснено аналіз ролі Світової організації торгівлі (СОТ) у розв’язанні торговельних конфліктів. Зокрема розглянуто функціональні повноваження, механізми та інструменти впливу. Наведено емпіричні приклади участі СОТ у вирішенні конфліктів між провідними економіками світу. Окрему увагу приділено досвіду України, яка активно використовує інституційні можливості СОТ для захисту національних економічних інтересів у спорах, пов’язаних із митним регулюванням, торговельними обмеженнями та антидемпінговими заходами. Окреслено, що діяльність СОТ сприяє формуванню прозорого та передбачуваного торговельного середовища для всіх держав-членів. Водночас, існуючі механізми та методи врегулювання суперечок потребують подальшого переосмислення та адаптації з метою збереження ефективності в умовах посилення протекціоністських тенденцій, технологічних трансформацій та появи нових форм глобальної конкуренції.
РОЗВИТОК ГАЛУЗІ СВИНАРСТВА КРІЗЬ ПРИЗМУ ФОРМУВАННЯ ДОДАНОЇ ВАРТОСТІ
У статті здійснено поглиблений аналіз підходів українських учених до трактування категорії «додана вартість» та з’ясовано, що в науковому дискурсі відсутня її однозначна інтерпретація, а практичне застосування цього поняття залишається фрагментарним і недостатньо обґрунтованим. Показано, що формування доданої вартості у межах продуктового ланцюга є результатом узгодженої економічної взаємодії всіх його елементів, де кожна ланка не лише створює власний внесок, а й впливає на інші через систему зворотних зв’язків. Зокрема, враховано вплив побічних продуктів (таких як гній чи суха кукурудзяна барда) на зменшення витрат виробництва основної продукції та перерозподіл економічних результатів між учасниками ланцюга. Обґрунтовано, що додана вартість не може розглядатися ізольовано на рівні окремого продукту чи підприємства, оскільки вона формується сукупним внеском усіх етапів виробництва, переробки та забезпечення ресурсами. Тому оцінювання лише кінцевого результату без врахування системних взаємозв’язків призводить до хибних висновків щодо ефективності діяльності галузей агропромислового комплексу. На прикладі галузі свинарства запропоновано системний підхід до дослідження варіативності формування доданої вартості, що передбачає комплексне вивчення технологічних, ресурсних та економічних характеристик галузі. Окрему увагу приділено можливостям використання інноваційних кормових компонентів, зокрема сухої кукурудзяної барди (DDGS), яка здатна істотно знижувати собівартість відгодівлі, підвищувати продуктивність тварин та забезпечувати додаткові ефекти перерозподілу вартості в межах усього продуктового ланцюга. Зроблено висновок, що застосування системного підходу дає змогу точніше оцінити структуру та динаміку формування доданої вартості, а також визначити ефективні шляхи розвитку галузі свинарства на основі інноваційних рішень і раціонального використання побічних продуктів переробки.
МОТИВАЦІЯ ПЕРСОНАЛУ НА ПІДПРИЄМСТВАХ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ ДЛЯ БОРОТЬБИ З ВІДТОКОМ ЛЮДСЬКОГО КАПІТАЛУ
У роботі здійснено комплексний аналіз трансформації підходів до мотивації співробітників на українських підприємствах в умовах воєнного стану та невизначеності повоєнного періоду. Наголошено на важливості збереження кадрового ядра є фундаментальною умовою не лише для операційної діяльності бізнесу, але й для майбутнього економічного відновлення країни. Розглянуто теоретичні аспекти мотиваційного менеджменту, які в кризових умовах зміщуються з піраміди самореалізації до базових потреб безпеки та стабільності. Проаналізовано поточні виклики, з якими стикаються роботодавці: масовий виїзд кваліфікованих кадрів за кордон, емоційне вигорання працівників та зміна їхніх пріоритетів. Встановлено, що традиційні матеріальні стимули, попри їх значущість, втрачають свою абсолютну ефективність без поєднання з безпековими та соціальними гарантіями. Дослідження динаміки ринку праці свідчить про критичні ризики неповернення значної частини трудових мігрантів, що створює загрозу дефіциту фахівців у ключових галузях економіки. Виокремлено головні фактори, що знижують лояльність персоналу та спонукають до еміграції: фізична небезпека, відсутність бачення кар’єрних перспектив в Україні, зниження реальних доходів та психологічний тиск. Доведено, що ігнорування цих факторів призводить до втрати конкурентоспроможності підприємств, оскільки пошук та підготовка нових кадрів вимагає значно більших ресурсів, ніж утримання існуючих. Запропоновано напрями удосконалення: по-перше, пріоритезація безпекових та соціальних гарантій через впровадження гнучких моделей зайнятості та програм релокації у безпечніші регіони; по-друге, інституціоналізація психологічної підтримки та розвиток корпоративної культури стійкості для протидії вигоранню; по-третє, перегляд структури компенсаційних пакетів у бік збільшення частки індивідуалізованих стимулів та довгострокових бонусів, прив'язаних до повоєнного відновлення підприємства, щоб мотивувати працівників планувати своє майбутнє в Україні. Реалізація даних заходів є критично важливою для формування лояльності персоналу, зниження плинності кадрів та збереження інтелектуального капіталу для відбудови економіки. Оновлена стратегія мотивації має еволюціонувати від ситуативного реагування до створення екосистеми турботи про працівника як ключового партнера бізнесу.
ЕКОЛОГІЧНІ ДЕТЕРМІНАНТИ ЕКОНОМІЧНОЇ БЕЗПЕКИ ГОСПОДАРСЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ АГРАРНИХ ПІДПРИЄМСТВ
У статті обґрунтовано, що екологічна складова виступає системоутворюючим елементом економічної безпеки, оскільки аграрне виробництво безпосередньо залежить від стану природних ресурсів та екологічної рівноваги, а порушення екологічних норм і виснаження природного потенціалу трансформуються в економічні ризики, що проявляються у зростанні витрат, зниженні врожайності, штрафних санкціях та втраті ринків збуту. До ключових екологічних детермінант економічної безпеки аграрних підприємств віднесено: стан земельних ресурсів, рівень антропогенного навантаження на довкілля, ефективність природоохоронних заходів, дотримання екологічних стандартів та рівень адаптації до кліматичних змін. Встановлено, що основні екологічні детермінанти економічної безпеки аграрних підприємств формують системний вплив на результати господарської діяльності та визначають рівень їхньої стійкості в умовах зростаючих природно-кліматичних і регуляторних викликів. Екологічні детермінанти, як складова системи економічної безпеки аграрних підприємств, мають як стримувальний, так і стимулюючий характер, а їхнє комплексне врахування в управлінських рішеннях дозволяє мінімізувати економічні ризики, стабілізувати фінансові результати та сформувати передумови для сталого розвитку аграрного виробництва. Обґрунтовано, що інтеграція екологічної складової у стратегію економічної безпеки є ключовою умовою підвищення довгострокової життєздатності аграрних підприємств в умовах посилення екологічних та кліматичних викликів. Розкрито взаємозв’язок екологічних ризиків та загроз економічній безпеці аграрних підприємств, який має системний і причинно-наслідковий характер. Виявлено, що екологічні ризики виступають каталізаторами економічних загроз і формують ланцюговий ефект негативного впливу на економічну безпеку аграрних підприємств. Тому своєчасна їх ідентифікація та оцінювання з подальшою інтеграцією управління ризиками в систему управління економічною безпекою дозволить знизити втрати доходів, забезпечити фінансову стабільність і підвищити конкурентоспроможність аграрних підприємств.
ТИПОЛОГІЯ МОДЕЛЕЙ ЦИФРОВОГО ЛІДЕРСТВА В ОРГАНІЗАЦІЇ
У статті розглянуто сутність цифрового лідерства як багатовимірного управлінського явища та обґрунтовано потребу у систематизації його моделей в умовах зростаючого впливу цифрових технологій на діяльність організацій. Проаналізовано наявні підходи до розуміння цифрового лідерства та сформульовано інтегровану дефініцію, що найбільш повно репрезентує цифрове лідерство в контексті даного дослідження. Запропоновано типологію моделей цифрового лідерства, сформовану з урахуванням рівня цифрової інтеграції, характеру управлінських практик та рівнів управління, на яких фокусується лідер при впровадженні цифрової трансформації. Окреслено теоретичне значення типології для подальших досліджень у сфері лідерства та цифрової трансформації, а також можливості щодо практичного застосування результатів дослідження організаціями, що прагнуть запровадити чи модифікувати практики цифрового лідерства.
ОСОБЛИВОСТІ ПОБУДОВИ БРЕНДУ В УМОВАХ ЦИФРОВОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ КРЕАТИВНИХ ІНДУСТРІЙ
У статті комплексно досліджено особливості формування бренду в креативних індустріях в умовах цифрової трансформації, яка перетворила брендинг із візуальної складової на динамічну систему взаємодії у digital-середовищі. Розглянуто ключові аспекти digital-брендингу, включаючи перехід від односторонньої комунікації до двостороннього діалогу зі споживачем, а також критичну роль digital-платформ (соціальні мережі, вебсайти, SEO) у створенні цілісної екосистеми бренду. Визначено, що системний підхід є критично важливим для інтеграції всіх елементів бренду – стратегію. Результати дослідження, підтверджені опитуванням, доводять, що використання digital-платформ значно підвищує впізнаваність та цінність бренду серед молодої аудиторії.
ВПЛИВ ВІЙНИ В УКРАЇНІ НА ДИНАМІКУ РОЗВИТКУ MICE-ІНДУСТРІЇ МІСТА ЛЬВОВА
У статті досліджено зміни умов розвитку Львова як міста-майданчика для організації та проведення бізнес-івентів, одним із яких є сектор MICE (Meetings, Incentives, Conferences, Exhibitions). Проаналізовано вплив війни на економіку України, зокрема на сферу MICE-індустрії та її наслідки для міст із потенціалом для проведення таких заходів. Охарактеризовано роль MICE-індустрії у розвитку національної економіки. Визначено поняття MICE. Узагальнено проблематику розвитку MICE-індустрії міста Львова: релокацію заходів, ситуацію у сферах безпеки, кадрового забезпечення, фінансування. Здійснено аналіз статистичних даних, які відображають динамічні зміни у сфері MICE-індустрії міста Львова. У висновках узагальнено отримані результати дослідження та окреслено перспективи розвитку MICE-індустрії Львова в умовах воєнного стану.
УДОСКОНАЛЕННЯ НОРМАТИВНО-ПРАВОВОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ РОЗВИТКУ БІРЖОВОГО РИНКУ У КОНТЕКСТІ ПІСЛЯВОЄННОЇ ВІДБУДОВИ
Стаття присвячена дослідженню проблем та напрямів удосконалення нормативно-правового забезпечення розвитку біржового товарного ринку України в контексті післявоєнної відбудови. На відміну від країн ЄС, де біржові та електронні торговельні системи відіграють ключову роль у формуванні прозорих цінових сигналів і забезпеченні конкуренції, в Україні біржові механізми залишаються малоефективними та здебільшого використовуються як формальна процедура у сфері державних закупівель. Недосконалість чинного Закону України «Про товарні біржі», фрагментарність законодавства, відсутність електронних платформ, стандартизованих контрактів, належного нагляду та дієвих інструментів хеджування стримують розвиток ринку й підсилюють цінову волатильність. У роботі підкреслюється, що біржа має значно ширший функціонал від забезпечення прозорого ціноутворення та оперативного інформування ринку до виконання антимонопольних і стабілізаційних функцій. Авторами обґрунтовано необхідність модернізації регулювання шляхом гармонізації з європейськими директивами MiFID II/MiFIR, запровадження електронних торговельних систем, централізованого обліку угод, розвитку строкових інструментів, а також створення єдиного біржового простору та центрального контрагента. Запропонована авторами «Державна програма реформування біржового товарного ринку України» включає кодифікацію законодавства, інституційну консолідацію бірж, стимули для виробників, стандартизацію біржових контрактів, розвиток ф’ючерсів і опціонів, цифровізацію інфраструктури та інтеграцію українських бірж у міжнародні торгові системи. Програма реалізується у три етапи: стабілізаційний, інституційно-структурний та інтеграційно-інноваційний. Зроблено висновок, що реформований біржовий ринок може стати ключовим механізмом економічної стабілізації, мобілізації інвестицій, зниження ризиків для аграрного сектору та формування конкурентоспроможної економічної системи України у період повоєнного відновлення.
ТРАНСФОРМАЦІЯ БЮДЖЕТНОЇ ПОЛІТИКИ НІМЕЧЧИНИ, ФРАНЦІЇ ТА ІТАЛІЇ В УМОВАХ ГЕОПОЛІТИЧНОЇ НЕВИЗНАЧЕНОСТІ ТА МІГРАЦІЙНИХ ВИКЛИКІВ
Стаття аналізує трансформацію бюджетної політики Німеччини, Франції та Італії в умовах геополітичної невизначеності та посилення міграційного тиску. Дослідження охоплює динаміку ключових показників у 2017-2024 роках – бюджетного й первинного сальдо, державного боргу, видатків і циклічно скоригованого дефіциту. Окреслено вплив оборонних і міграційних видатків, пандемічного відновлення, енергетичних шоків та зміни пріоритетів ЄС. Показано, що Німеччина поєднує помірний борг із консолідацією бюджетної політики, Франція утримує високі дефіцити бюджету, тоді як Італія за умов надмірного боргу повертається до первинного профіциту бюджету, але стикається з демографічними й міграційними викликами. Регресійний аналіз окреслює ключові детермінанти структурного балансу та відмінні моделі бюджетної політики.
ВЕКТОРИ РОЗВИТКУ НОРМАТИВНО-ПРАВОВОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНИХ І МІСЦЕВИХ ОРГАНІЗАЦІЯХ УКРАЇНИ В КОНТЕКСТІ ЦИФРОВОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ
У роботі здійснено поглиблений аналіз нормативно-правових засад цифрової трансформації державного та місцевого управління України у 2014-2025 рр. Було виокремлено ключові етапи еволюції правового забезпечення, а також визначено структурні обмеження чинної нормативної системи. Отримані результати свідчать, що розвиток цифрового врядування відбувався поступово починаючи від розрізнених стратегій і декларативних концепцій до формування цілісної правової архітектури, у якій гармонійно поєднуються технологічна стандартизація, адміністративна уніфікація та регуляторна адаптація до європейських вимог і принципів. При цьому з’ясовано, що на початкових етапах базові закони про адміністративні послуги та електронне урядування визначили параметри прозорості й відкритості, однак їх практична реалізація гальмувалася неузгодженістю процедур, відсутністю кодифікації та чіткої координації компетенцій. Надалі доведено, що створення Міністерства цифрової трансформації стало переломним моментом інституційної консолідації, адже саме воно надало цифровій політиці системності, координаційної цілісності та заклало основу впровадження платформного підходу до державних сервісів. У цьому контексті закони про електронну ідентифікацію, довірчі послуги та кібербезпеку сформували техніко-правовий фундамент довіри, виявивши потребу в модернізації інфраструктури, узгодженні регуляторних повноважень і підвищенні рівня захищеності даних. Разом із тим, закон про публічні електронні послуги започаткував нову фазу сервісної трансформації, у межах якої мобільна платформа «Дія» стала ядром інтеграції державних сервісів, хоча проблема цифрової нерівності та регіональних дисбалансів спроможності органів влади залишається невирішеною. Тому, було запропоновано майбутні вектори розвитку нормативно-правового забезпечення, що дозволять на правову гармонізацію з цифровим законодавством ЄС, кодифікацію норм, регулювання використання штучного інтелекту й формування інтегрованої правової екосистеми, здатної гарантувати сталий розвиток цифрового врядування в Україні.
СУЧАСНА КОНЦЕПЦІЯ ПІСЛЯВОЄННОГО РЕГІОНАЛЬНОГО РОЗВИТКУ УКРАЇНИ КРІЗЬ ПРИЗМУ ГІБРИДНО-СИНЕРГЕТИЧНОГО ПІДХОДУ
У роботі було здійснено системно-теоретичне узагальнення наукових підходів до регіонального розвитку в контексті формування нової управлінської парадигми післявоєнного відновлення України. Розкрито методологічну трансформацію від неокласичних і кейнсіанських моделей до інституційного, ендогенного, кластерного та просторово-функціонального підходів, визначено їхні обмеження щодо інтеграції економічних, соціальних, екологічних і цифрових чинників у єдину систему публічного управління. Проведено порівняльний аналіз теоретичних шкіл за критеріями державного втручання, ролі локальних ініціатив і механізмів просторової рівноваги, що дозволило ідентифікувати дефіцит системності та міжрівневої координації у чинних моделях розвитку. У результаті запропоновано авторську концепцію гібридно-синергетичного підходу, який базуватиметься на поєднанні інституційної якості, кластерної взаємодії, ендогенного потенціалу та просторово-функціональної збалансованості територій. Сформований підхід передбачатиме перехід від централізованої політики компенсацій до інтегрованої системи зростання, що забезпечуватиме баланс між саморозвитком регіонів, державним стратегічним плануванням і цифровою аналітикою. Особливу увагу приділено правовим та організаційним аспектам реалізації концепції даного підходу шляхом гармонізації законодавства про децентралізацію, просторове планування, сталий розвиток і цифрову ідентифікацію територій, створення спільних інституцій публічно-приватного партнерства та цифрових платформ управлінського моніторингу. На основі структурного синтезу доведено, що майбутнє впровадження гібридно-синергетичного підходу створить підґрунтя для формування інтегрованої архітектури регіональної політики, орієнтованої на взаємопідсилення економічних, соціальних і екологічних ефектів. Отримані результати сформують науково-методичну основу для подальшої емпіричного аналізу синергетичних зв’язків між рівнями управління та оптимізації нормативно-правового забезпечення регіональної політики України.
СУТНІСНА ХАРАКТЕРИСТИКА ДЕРЖАВНОЇ ПОЛІТИКИ ЗАЛУЧЕННЯ ІНВЕСТИЦІЙ ЯК ІНСТИТУТУ РОЗВИТКУ ПРИВАТНО-ПУБЛІЧНОГО ПАРТНЕРСТВА В УКРАЇНІ
У статті розкрито сутнісну характеристику державної політики залучення інвестицій як інституту розвитку приватно-публічного партнерства (ППП) в Україні, що відіграє ключову роль у забезпеченні відновлення та модернізації національної економіки в умовах воєнних ризиків та обмеженості бюджетних ресурсів. Акцентовано, що державна інвестиційна політика виступає системою інституційних норм, стратегічних пріоритетів, організаційних процедур та фінансових стимулів, спрямованих на формування передбачуваного та безпечного інвестиційного середовища для приватних інвесторів, зокрема у сфері інфраструктурних проєктів. У роботі висвітлено роль політики дерискінгу, що охоплює інструменти державних гарантій, страхування політичних та воєнних ризиків, механізми компенсацій і підтримку капітальних витрат через Viability Gap Funding, які необхідні для підвищення привабливості ППП-проєктів в умовах високої невизначеності. Проаналізовано інституційні механізми реалізації ППП, включно з нормативно-правовим забезпеченням, організаційною структурою управління, цифровими інструментами та стандартизованими процедурами оцінки ефективності. Визначено основні функції державної політики (регуляторну, координаційну, стимулюючу, ризик-орієнтовану та інноваційну), які формують комплексне середовище для залучення приватного капіталу. Обґрунтовано ключові напрями вдосконалення інвестиційної політики у післявоєнний період, зокрема створення національної системи дерискінгу, гармонізацію з європейськими стандартами, розвиток цифрових платформ управління інвестиціями та перехід до портфельного підходу у підготовці ППП-проєктів.
СТАТИСТИЧНА ОЦІНКА ДЕМОГРАФІЧНИХ ЗМІН І ТРУДОВОГО ПОТЕНЦІАЛУ УКРАЇНИ
У статті досліджено сучасні тенденції демографічного розвитку України, зокрема скорочення чисельності населення, старіння нації, зниження народжуваності та посилення міграційних процесів. На основі статистичного аналізу встановлено, що щорічне скорочення населення становить у середньому 379,5 тис. осіб. Виокремлено основні причини демографічної кризи – високий рівень смертності, трудову міграцію, соціально-економічну нестабільність і наслідки воєнних дій. Доведено, що війна суттєво трансформувала демографічну поведінку населення, зумовивши поглиблення дефіциту трудових ресурсів. У роботі підкреслено необхідність комплексної державної політики, спрямованої на збереження людського капіталу, стимулювання народжуваності та підтримку соціально-економічної стабільності для забезпечення демографічної стійкості країни.
ФУНКЦІОНАЛЬНІ СТРАТЕГІЇ РОЗВИТКУ ПІДПРИЄМСТВА В УМОВАХ ЦИФРОВІЗАЦІЇ
У статті розглянуто особливості формування функціональних стратегій розвитку підприємства в умовах цифрової трансформації економіки. Визначено, що цифровізація змінює підходи до стратегічного управління, посилює роль інноваційності, швидкості адаптації, гнучкості та інтеграції функціональних напрямів. Обґрунтовано доцільність групування стратегій за ключовими аспектами управління діяльністю підприємства: маркетинговим, фінансово-економічним, операційним, кадровим, інноваційно-інвестиційним та екологічно-безпековим. Запропоновано концептуальний підхід до формування комплексного набору стратегій на основі інструментально-методологічного рівня управління розвитком і результатів організаційної синергетичної діагностики. Доведено, що узгодженість функціональних стратегій, цифровізація управлінських процесів та інтеграція цифрових технологій створюють підґрунтя для досягнення стійкого розвитку та конкурентоспроможності підприємства в умовах турбулентного ринкового середовища.
ЕКОНОМІЧНА БЕЗПЕКА ПІДПРИЄМСТВ УКРАЇНИ: ЕВОЛЮЦІЯ СУТНОСТІ
У статті розглянуто наукові підходи до визначення понять «безпека», «економічна безпека» та «економічна безпека підприємства». З урахуванням сучасних поглядів науковців проаналізовано етапи розвитку цих термінів в економічній науці та встановлено їх зміст. На основі попередніх досліджень у цій галузі виділено основні структурні елементи економічної безпеки підприємства. Вони мають практичне значення для стабільного розвитку бізнесу та впливу зовнішніх і внутрішніх факторів. В статті використано систематичний порівняльний аналіз як фундаментальних, так і сучасних досліджень, що дозволяє синтезовано розглядати розвиток парадигм безпеки. Досліджено походження терміну «безпека». Зроблено висновок, що на ранніх етапах термін «безпека» тлумачився як відсутність небезпеки чи загрози для людини, і цей термін не може бути застосований до реальності, оскільки такий підхід не враховує суперечності об'єктивно-суб'єктивної сфери людської діяльності. Розглянуто розвиток визначення «економічної безпеки» у світі та зокрема в Україні. Узагальнено тлумачення цього поняття – це стан безпеки та здатність протидіяти внутрішнім та зовнішнім загрозам. Крім того, таке визначення підкреслює динамічний характер економічної безпеки як безперервного процесу, а не статичного стану. Виділено ієрархію рівнів економічної безпеки на основі сучасної наукової літератури. Було визначено ієрархію рівнів економічної безпеки підприємств, а саме мега-, макро-, мезо- та мікрорівні, а також детально розглянуто мікрорівень. Визначено основні компоненти економічної безпеки підприємства, зокрема: фінансова безпека, аналіз та оцінка фінансової безпеки, промислова безпека, інноваційна безпека, кадрова безпека, інформаційна безпека, екологічна безпека. Комплексне розбиття компонентів дозволяє розробити цілеспрямовану стратегію для зміцнення кожного аспекту стійкості підприємства. Особлива увага приділяється узагальненню поглядів авторів на сутність вищезазначених концепцій та їх значення для ефективного та безперервного функціонування українських підприємств у сучасних економічних умовах та в умовах зростаючих ризиків. Отримані результати можуть слугувати теоретичною основою для подальших наукових досліджень та практичних розробок у сфері економічної безпеки.
ВИКОРИСТАННЯ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ У ПІДВІЩЕННІ СОЦІАЛЬНОЇ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ КРАФТОВОГО БІЗНЕСУ ЯК СТРАТЕГІЯ СТАЛОГО РОЗВИТКУ БРЕНДІВ
У статті досліджено взаємозв’язок між впровадженням штучного інтелекту та соціальною відповідальністю бізнесу в контексті сталого розвитку брендів. Проаналізовано вплив ШІ на маркетинг, автоматизацію процесів, персоналізацію комунікацій і оптимізацію виробництва та логістики, що важливо для стартапів із обмеженими ресурсами. Розглянуто роль КСВ як фундаменту довіри, репутації та конкурентоспроможності, включаючи етичну комунікацію, підтримку соціальних ініціатив і захист екології. Особливу увагу приділено етичному брендингу, який формує прозорі й соціально відповідальні відносини зі споживачами. Показано, що синергія ШІ та КСВ створює додаткову цінність, дозволяючи одночасно підвищувати технологічну ефективність і соціально-екологічну відповідальність. Визначено, що синергія ШІ та КСВ формує нові можливості для сталого розвитку й підвищення репутаційної цінності сучасних брендів.
АНАЛІТИЧНА ПАРАДИГМА ОЦІНЮВАННЯ ЕКОНОМІЧНОЇ ЕФЕКТИВНОСТІ ВНУТРІШНІХ АНТИКОРУПЦІЙНИХ ПІДРОЗДІЛІВ У ДЕРЖАВНИХ ОРГАНІЗАЦІЯХ
Стаття присвячена актуальним питанням оцінювання економічної ефективності внутрішніх антикорупційних підрозділів у державних організаціях. Відповідно до чого, сформовано методологічне підґрунтя для системного аналізу результативності антикорупційних заходів, що передбачає поєднання економічних, організаційних та інституційних критеріїв. Запропонована аналітична конструкція дозволяє не лише фіксувати факт досягнення певних індикаторів, а й визначати причинно-наслідкові зв’язки між використанням ресурсів, дієвістю запроваджених механізмів та отриманими економічними ефектами. Особлива увага приділяється оцінці ефективності витрат на функціонування антикорупційних підрозділів, включно з інвестиціями в цифровізацію управлінських процесів, впровадження інструментів внутрішнього контролю, підвищення прозорості процедур та зменшення корупційних ризиків. Поглиблений аналітичний підхід забезпечує можливість виявлення внутрішніх диспропорцій, структурних недоліків і резервів розвитку системи антикорупційного управління, а також створює підґрунтя для формування обґрунтованих управлінських рішень, спрямованих на підвищення економічної доцільності та загальної результативності антикорупційної політики державного сектору. Запропонована парадигма виступає інструментом модернізації управлінських практик і сприяє формуванню стійкої інституційної спроможності протидіяти корупції на всіх рівнях публічного управління.
ЕКОНОМІЧНА ТРАЄКТОРІЯ ВІДНОВЛЕННЯ РЕГІОНІВ УКРАЇНИ У ВОЄННИЙ ТА ПОВОЄННИЙ ПЕРІОД: КОЛІНЕАРНІСТЬ ЛЮДСЬКОГО КАПІТАЛУ ТА РОЗМІНУВАННЯ
Представлена стаття демонструє результати дослідження особливостей розмінування та подальшого відновлення постраждалих від війни територій крізь призму людського капіталу, торкаючись питань формування (відновлення) людського потенціалу та планування людського розвитку. Метою статті постає висвітлення соціально-економічних категорій “людський капітал”, “людський потенціал” та “людський розвиток” у ракурсі відновлення економіки регіонів України, а також з погляду забезпечення їх подальшої конкурентоспроможності у воєнному та повоєнному періоді. Наукова новизна лежить у площині удосконалення концептуальних положень щодо економічного відновлення територій мезорівня, в основі якого – застосування людиноцентричного підходу у стратегічному вимірі з метою забезпечення конкурентоспроможності регіональної економіки в умовах війни та повоєнних трансформаційних змін. Проаналізовано світовий та вітчизняний контент щодо пріоритетності у виборі територій для розмінування та їх подальшого економічного відновлення, де наголошено на стратегічно важливій ролі людського потенціалу та людського розвитку, які розглядаються під кутом людського капіталу. Окреслено ключові аспекти відновлення регіональної економіки, подальшого забезпечення її конкурентоспроможності та розвитку у пост-конфліктному періоді з акцентом на практичну реалізацію заходів у площині формування (відновлення) людського потенціалу та планування людського розвитку. Ідентифіковано стрижневі детермінанти, що заважають формуванню та відновленню людського капіталу в Україні, запропоновано низку заходів і дій для пом’якшення ситуації в умовах війни, що обґрунтовує практичну цінність статті. У підсумку наголошено на важливості розширення та поглиблення можливостей стратегічного управління регіональною економікою у призмі формування людського капіталу, де від представників влади суспільство очікує вирішення нагальних соціально-економічних питань у постраждалих регіонах, а також прийняття обґрунтованих управлінських рішень у сфері територіального відновлення.
ІНТЕЛЕКТУАЛЬНИЙ КАПІТАЛ В СИСТЕМІ ІННОВАЦІЙНО-ІНВЕСТИЦІЙНОГО МЕНЕДЖМЕНТУ ПРОМИСЛОВИХ ПІДПРИЄМСТВ
У статті досліджено теоретико-методологічні засади формування та розвитку інтелектуального капіталу в системі інноваційно-інвестиційного менеджменту промислових підприємств. Обґрунтовано, що в умовах переходу до знаннєвої економіки саме інтелектуальний капітал стає ключовим ресурсом забезпечення конкурентоспроможності, інноваційної активності та стійкого розвитку підприємств. Проаналізовано сучасні наукові підходи до структурування інтелектуального капіталу, що включає людський, структурний та реляційний компоненти, а також його вплив на формування інноваційного потенціалу організації. На основі узагальнення наукових джерел і результатів дослідження розроблено концептуальну схему інтеграції інтелектуального капіталу в систему інноваційно-інвестиційного менеджменту, у якій визначено механізми взаємозв’язку між нематеріальними активами, процесами управління знаннями, інноваційною діяльністю та інвестиційними рішеннями. Доведено, що інтелектуальний капітал виконує системоутворювальну функцію, поєднуючи управлінські, науково-технологічні та фінансові процеси, що забезпечує синергію між інвестиційною діяльністю і створенням нових технологічних рішень. Інтелектуальний капітал розглядається як стратегічний ресурс, каталізатор інновацій і мультиплікатор вартості підприємства, який забезпечує перехід від ресурсно-виробничої до знаннєвої моделі розвитку. Практична значимість запропонованої моделі полягає у можливості формування методичного інструментарію для оцінювання, моніторингу та управління інтелектуальним капіталом у межах інноваційно-інвестиційних стратегій промислових підприємств.